Johan och Marianne har varit gifta i tio år.
De har haft materiell trygghet i en skyddad värld bland släkt och vänner.
Plötsligt meddelar Johan att han förälskat sig i den unga Paula.
De tänker resa utomlands i åtta månader och han vill bryta upp.
Nu har det gått ett år och Marianne har hämtat sig något efter chocken.
En dag vill Johan träffa henne. Hon bjuder på middag i hemmet.
När han kommer är båda skygga och reserverade.
Johan har erbjudits en gästprofessur vid ett amerikanskt universitet.
Han känner sig glad och hedrad, och vill nu bli kvitt Paula-
-som blivit ganska besvärlig i sin dramatiska och fordrande kärlek.
Marianne försöker berätta om sina försök att finna en ny livsform-
-som kan vara mer sann än hennes tidigare.
Båda är dock osäkra, ängsliga och sårbara.
De går till sängs tillsammans.
Men efter ett hopplöst försök till närmande går Johan sin väg.
Marianne är återigen ensam.
Förlåt att jag är sen.
Pappa ringde när jag skulle gå och blev så vansinnigt omständlig.
Han struntade i att jag hade bråttom.
-Hej. Hur mår du? -Jag är förkyld.
Först hade jag bara ont i halsen.
Sen blev det en himla snuva som gick ner i luftrören och nu har jag hosta.
-Oj då. -Jag känner mig febrig och obehaglig.
Jag hade tänkt avboka vårt möte-
-men du ska ju resa utomlands och papperen ska ju in till rätten.
Stackars Johan. Jag hoppas att Paula tar hand om dig.
Paula är både förkyld och magsjuk - det är väldigt romantiskt.
Ni klarar säkert av det.
Vad du verkar uppåt. Är det nåt särskilt?
Det är bara trevligt att resa bort och så är det ju vår.
Och jag har en ny kjol. Vad tycker du? Är den inte snygg?
-Fast färgen kommer inte till sin rätt. -Den är väl snygg.
Vad fint att vi kunde träffas på ditt arbetsrum - då spar vi tid.
-Här är inte vidare trivsamt. -Det passar till skilsmässopapper.
Här är avtalet som Henning upprättat - ordagrant så som vi beslutat.
-Då behöver jag inte läsa igenom. -Man ska läsa allt man skriver under.
-Vad du är ruskigt sur. -Jag är inte sur.
Och en förteckning över hur vi fördelat gemensamt förvärvade inventarier.
Det är bara som stöd för minnet - den ska inte signeras.
Marianne gnolar
Men här står att du ska ha farmors pendyl - det måste vara fel.
-Den har jag fått. Det har vi talat om. -Det minns jag inte att vi har.
Om du är så fäst vid den, får du behålla den. Men den är min.
-Du har naturligtvis rätt. Ta pendylen. -Se nu att jag inte roffat åt mig nåt.
Dina sarkasmer är bortkastade. Jag har snuva och är deprimerad.
-Vill du ha ett glas fin konjak? -Ja, det tycker jag att vi ska ha nu.
Jag fick en flaska av Egeman. Han höll föredrag i Paris och fick en låda-
-av "tacksamma kollegor". Skål på dig.
Nå, vad tycks? Jag tycket att det gör gott.
Jag tycker att det är gott. Jag tycker inte om konjak annars.
Jag känner mig redan bättre.
-Men visst är det svårt att skiljas. -Det är bara några jäkla papper.
Vi har levt åtskilda länge och träffas nästan aldrig.
Vi är överens, men ändå sitter man här med dåligt samvete.
-Det är konstigt. Johan! -Va?
-Det är så konstigt! -Jo, det är det.
När jag körde hit var jag på gott humör och bestämde mig för att inte gråta.
Du sa ju att du hade dåligt samvete.
Är det inte trevligare att sitta på soffan?
Vi släcker den mördande takbelysningen.
-Hur kan du ha det så jäkla otrivsamt? -Soffan är inte särskilt bekväm.
Jo då, om man lägger benen på bordet.
-Vill du ha mer konjak? -Gärna.
-Har du det bra nu? -Mycket bra.
-Är du ensam här i kväll? -Nej, det finns en nattvakt.
-Vad trevligt. -När man har snuva är inget trevligt.
Sluta sjåpa dig. Det är säkert inte dödligt. Skål!
-Det här blir bara godare och godare. -Du är på avundsvärt gott humör.
-Jag är faktiskt lite kär. -Är det fortfarande den där David?
Nej, det är passerat. Bry dig inte om det, du. Ge mig en kyss.
-Men jag har ju snuva. -Jag får ju aldrig dina infektioner.
-Var det som du tänkte dig? -Mycket bättre.
Lägg handen på mitt bröst.
-Tänker du förföra mig? -Ja, det tänker jag.
På mattan - heltäckande och allt. Precis nu och precis här.
Vore inte det trevligt? Du ser misstänksam ut.
Är du rädd för nattvakten? Vi är ju fortfarande gifta. Kom!
Kom och lägg dig ovanpå mig.
Man borde älska på golvet oftare.
-Johan, lås dörren. -Det kommer ingen.
-Jag är lite pryd. Lås dörren. -Ja, jag är kanske rädd för nattvakten.
-Skynda dig lite! Han kanske lyssnar. -Nej, han går runt.
Ska du ta av byxorna när du är så förkyld?
-Du får väl värma mig. -Så du inte blir så kall om stumpen.
Stackars lilla man som har det så tråkigt i livet.
Du ska kyssa mig. Jag tycker så mycket om när du kysser mig.
Johan, tänk om...
Hon viskar och skrattar
Du ska blunda. Jag blir så medveten när du tittar på mig.
Nu ska du lägga händerna på mina höfter - så där.
Det är skönt.
Tänk om nattvakten kommer nu.
Då får han vara med, för vi är ju så gränslöst frigjorda.
Nu ska vi stanna här hela natten och bara dricka...
...och älska.
Och i morgon ska vi lämna in skilsmässopapperen.
-Vad tänker du på? -Det skulle du gärna vilja veta, va?
-Du är kanske hungrig. -Det är jag jämt.
-Vad sägs om råbiff och en stor öl? -Inte får du gå på krogen med mig.
-Jag är ju i Uppsala med eleverna. -Stackars Paula.
I så fall går jag gärna ut på supé med dig.
-Har du nån toalett i närheten? -Ja, till vänster i korridoren.
Nu skriver vi under och firar en värdig avslutning på ett lyckligt äktenskap.
Jag vill läsa igenom det här hemma.
Ska vi börja ändra det här nu...?!
Du sa ju att man inte ska skriva under nåt som man inte läst.
Då sätter vi oss här och läser igenom alltihop från början till slut-
-så du ser att jag inte har lurat dig.
-Varför blev du så arg? -Jag är inte arg. Ska vi läsa?
-Är du förbannad? -Ja, men jag ska behärska mig.
Jag är ju van vid att behärska mig när det gäller dina nycker.
Ska vi lämna den här ointressanta diskussionen? Jag ska arbeta i morgon.
-Ska vi inte gå ut och äta nu heller? -Nej, jag är tacksam för det jag fått.
-Vem är det nu som har nycker? -Nej, hör nu Johan!
Det är meningslöst att tala nu. Jag ska försöka behärska mig.
Jag lägger papperen i ett kuvert som du kan ta med hem till dig.
Sen kan du och Paula kontrollera att jag inte har snuvat dig.
-Vad är det frågan om, Marianne? -Ingenting.
-Vi var ju så goda vänner nyss? -Glöm inte Evas födelsedag på tisdag.
-Glömmer jag ofta barnens födelsedagar? -Nej, jag påminner ju dig i god tid.
Sen får du betala hennes resa till Frankrike i sommar.
-Vad kostar den, då? -Ungefär tvåtusen kronor.
-Det är otänkbart! -Du kan väl låna av din mamma.
-Jag har lånat för mycket av mamma. -Jag har inte råd.
-Karins tandreglering kostade 1 000. -Kan de inte få tandvård i skolan?
Eva får ställa in Frankrikeresan. Man kan inte få allt man pekar på.
Hon är så in i helvete bortskämd och ouppfostrad.
Hon var hos mamma häromveckan. Mamma var skakad av hennes uppförande.
Sa din mamma det? Det är hopplöst. Men hon är i en svår ålder.
-Du måste sätta pli på jäntorna. -Vad är det för prat?
Vi kan tala om allt och det är jag tacksam för.
Sen får man strunta i uppförande och bortskämdhet.
-Jag har inga pengar till Evas resa. -Det får du berätta för henne.
Varför det? Du har ju vårdnaden. Jag betalar bara ett jäkla underhåll-
-som urholkar min ekonomi.
Ska jag dessutom ha en massa idiotiska utgifter...?!
Det är inte barnens fel att du hittade en annan!
-Hur kan du säga nåt sånt? -Förlåt, det var dumt sagt.
Jag får väl tala med vår dotter, men vi saknar kommunikationsmöjligheter.
När hon kommer hem till mig så läser hon bara Kalle Anka eller ser på TV.
Jag får bara enstaviga svar och Paula får inga svar alls!
Hon formulerar bara en mening om jag mutar henne med pengar eller bio.
Men när hon ringer till sina vänner så går käften i timmar.
-Några faderskänslor föreligger inte. -Vad löjlig du är som säger så.
-Löjlig och barnslig. -Just det - jag är inte road!
Jag satte dem till världen genom ett misstag och har betalat en förmögenhet.
Jag vägrar spela fadersrollen och jag tycker illa om barnen.
-Varför säger du inget? Är du arg? -Jag funderar.
Du var annorlunda mot barnen förr.
Kommer du ihåg hur glad du var när jag hade magen i vädret-
-och hur ivrig du var när Eva skulle få ett syskon?
Kommer du ihåg hur du sysselsatte dig med flickorna och skötte om dem?
Vi delade alla sysslor. Barnsköterskan sa upp sig i ren desperation.
Du var jämt med flickorna, du läste för dem och lekte med dem.
Du var så öm och varm och tålmodig. Mycket tålmodigare än vad jag var.
Minns du hur orolig du var när de var det minsta sjuka?
Du hade bättre hand med dem än jag, och de älskade dig.
Minns du våra lördagkvällar tillsammans?
Vad var det som hände?
Vad var det vi gjorde som var galet?
När blev barnen likgiltiga för dig?
När blev du likgiltig för barnen?
Vart tog all kärlek och omsorg vägen?
-Och glädjen...? -Jag gråter inte över spilld mjölk.
Ungarna växer upp, relationen bryts...
Kärlek tar slut, liksom ömhet, vänskap och samhörighet. Det bara är så.
Ibland är du och jag som två bortskämda favoriserade söndagsbarn-
-som har slösat bort våra resurser. Nu är vi fattiga, bittra och arga.
Jag ska berätta nåt banalt. Vi är känslomässiga analfabeter.
Vi kan allt om kroppen, åkerbruket i Pretoria-
-och att kvadraten på hypotenusan är lika med summan av kateternas kvadrat-
-men vi har inte fått lära oss ett dugg om själen.
Vi är bottenlöst och ohyggligt okunniga om oss själva och andra.
Nu gäspar du och då är föredraget slut.
Ska du ha en konjak till? Sen kan vi bestämma om det blir nån supé.
-Jag håller inte med dig. -Jag ska berätta nåt lustigt.
Gästprofessuren har gått åt helvete. Det kvittar, men ändå.
-Det var förfärligt tråkigt. -Ja, man blir lite ledsen.
Det är nåt jävla mygel som vanligt. Först sköt de upp resan.
Sen fanns det inga pengar, men sen fick Åkerman resa och där satt jag.
Så kan det gå - skål! Det hände i maj.
Jag behövde tjänstledighet. Då skulle jag kontakta universitetskanslern.
Då var de tvungna att tala om att Åkerman skulle resa.
Han har vetenskapat mer det sista, men det är klart att det är nåt mygel.
Jag förstår inte vad det är för mentalitet.
För några veckor sen skulle vi till Oslo på kongress.
Plötsligt lägger sig departementet i och säger att vi inte kan resa.
Dels saknas det pengar och sen måste vi vara hemma och "sköta vår tjänst"!
Vilket jävla språk!
Vi är väl för fan inga skolungar som tänker skolka!
Är det så man blir behandlad nu? Man är ingenting värd.
Man är obekväm. Sen är man ju inte av den rätta politiska ullen.
Inte progressiv.
Inte till vänster om vänster.
Överårig.
Utslagen i den stora kapplöpningen. Det är så man kan skratta ihjäl sig.
Jag fyller 45 år till sommaren.
Rimligtvis kan jag leva i 30 år till.
Ja... Objektivt sett är jag redan ett kadaver.
I 20 år kan jag förbittra mitt och andras liv genom att bara finnas till.
Jag betraktas som en dyrbar improduktiv enhet-
-som borde rationaliseras bort.
Och det här ska vara ens bästa år! Man kan göra nytta och har erfarenhet-
-men nej då! Ut med skiten, bara!
Låt fanskapet gå tills han ruttnar!
Jag är så in i helvete trött. Marianne...
Om jag bara vågade skulle jag ge upp allt och flytta till landet-
-eller be om nån liten tjänst på nåt läroverk i nån småstad.
Ibland tycker jag att det skulle vara skönt att... Äsch!
Ja, så har jag det.
Paula har en mycket ambivalent inställning till situationen.
Ibland säger hon att hon älskar mig-
-och ibland att jag är en värdelös parasit på välfärdssamhället.
Ibland tiger hon och packar sina väskor.
Jag vet inte vilket som skulle vara den största lättnaden för mig.
Förresten, Marianne...
...jag tror att hon bedrar mig, fast det gör inte så mycket.
Min svartsjuka har i princip gått över.
Egentligen har allting gått över.
Jag vet knappt längre vem jag är.
Det är nån som har spottat på mig och jag drunknar i spottloskan.
-Varför säger du ingenting? -Nog är det märkvärdigt...
När jag kom ville jag ligga med dig för att se om jag kände någonting.
Men jag kände inget annat än lite snäll vänskap.
Vet du vad jag tror? Att jag håller på att bli fri från dig.
Det har tagit lång tid och gjort olidligt ont, men nu är jag fri.
Jag kan börja leva mitt eget liv, och det känns fantastiskt skönt.
-Då får jag väl gratulera. -Jag vet inte varför jag säger det nu.
Det är grymt eftersom du har det så svårt, men jag bryr mig inte om det.
Jag har tagit för mycket hänsyn till dig, och det tog död på kärleken.
Om jag hade tillåtit mig att inte få dåligt samvete-
-så hade jag sett att allt vi gjorde mot varandra var fel.
Minns du efter Karins födelse? När vi inte kunde ligga med varandra.
Vi sa att det var självklart efter två havandeskap.
Och alla senare resonemang för att vi inte ville ligga med varandra.
Det var varningssignaler - röda lampor och stoppsignaler omkring oss-
-men vi förstod ingenting. Vi ansåg oss vara nöjda.
Jag tycker att såna här retrospektiva utställningar är oerhört likgiltiga.
Hon gallskriker
Jag blir galen på dig och dina idiotiska sarkasmer!
Är det bara du som får bestämma vad man ska känna?
Fy fan vad jag hatar dig.
Jag minns att jag tänkte det ganska ofta: "Fy fan, vad jag hatar henne".
Särskilt när vi hade legat med varandra och jag känt din likgiltighet.
Sen satt du naken på bidén och tvättade det där äckliga som kom från mig-
-som du tyckte luktade så jävla illa.
Då tänkte jag: "Jag hatar hennes kropp och hennes rörelser."
Jag skulle ha slagit dig.
Jag ville slå ner det där vita hårda motståndet som du utstrålade.
Men vi pratade om hur trevligt vi hade det tillsammans...trots allt.
Förklara då för mig varför jag har det bra nu.
-Jag gör allt den andre mannen ber om. -Vänta bara.
Om en tid gifter ni er och då blir du exakt likadan mot honom.
Vänta bara. Det där sitter djupt.
Sen börjar du leta efter en ny älskare som kan befria dig från avskyn.
-Jag vet att du har fel. -Det finns nåt som heter vanlig ömhet!
Det finns nåt som heter normal självklar sinnlighet.
Kroppslängtan, till exempel!
Men allt det där är blockerat för dig.
Tror du inte att även jag led av att vi inte hade det bra?
Jag kände: "Ska det vara så här uselt? Ska det vara så här?"
Vi satte oss ner och lugnade oss med att det sexuella bara var en bisak.
Vi hade det bra på alla andra sätt.
-Vilket självbedrägeri, Johan! -Du glömmer sånt som är obehagligt.
-Då kan du upplysa mig om det. -Vet du vad du gjorde?
Du utnyttjade ditt könsorgan - det blev en handelsvara.
Om jag fick ligga med dig en dag skulle du slippa nästa.
Om jag var hjälpsam, fick jag ett ligg.
Om jag vågade komma med kritik, så hämnades du genom att dra dig undan.
Det är fullkomligt groteskt! Du var värre än det värsta fnask!
-Du ville ju aldrig höra sanningen! -Är det nån jävla kvinnosanning?
Tror du att du kan trampa på mig hur mycket som helst?!
Skulle jag vara surrogat för din mamma? Allt tjat om att jag försummade hemmet!
-Att jag lät yrket komma i första hand. -Det är inte sant!
Jag hörde inget annat de första åren och ni gav mig bara dåligt samvete.
Du och din mamma och dina föräldrar gav mig dåligt samvete!
Och för att jag var dålig älskarinna!
Krav och oförrätter överallt! Gnäll och tjat och fan ta dig!
Om jag sen hämnades med mitt könsorgan, så var det inget konstigt.
Jag hade en kompakt övermakt emot mig - dig, min mamma och dina föräldrar.
När jag tänker på vad jag stått ut med och blivit fri ifrån-
-så vill jag skrika! Och jag säger dig - aldrig, aldrig mer.
Du gnäller om att du blivit överkörd och utintrigerad.
Och det är förbaskat rätt åt dig.
Han skrattar Jag önskar att du fick nedkört i halsen att du är en oduglig parasit!
-Nu är du fullständigt grotesk! -Än sen? Jag har blivit sån!
Men skillnaden mellan oss är att jag inte ger mig.
Jag tänker fortsätta leva i verkligheten precis som den är!
För det jag tycker om, mer än allt annat, är att leva!
Jag gillar att ta mig igenom motgångar! Jag ber inte om hänsyn!
Bra, då slipper vi medlidande och kan kasta vårt dåliga samvete på sophögen.
Vi börjar bli människolika, du och jag.
Felet var att vi träffades, förälskade oss och ville leva tillsammans.
Vilket gloriöst fiasko! Då skriver vi på papperen så fort som möjligt.
Sen delar vi på lysningspresenterna och säger "adjö, det var ju tråkigt".
Jag vet vad du har tänkt hela kvällen. Du vill inte ha skilsmässa.
-Det var det dummaste jag hört. -Bevisa motsatsen och skriv på!
Johan, om du ska vara ärlig... Se på mig, Johan!
Du har ångrat dig. Du vill inte skiljas och tänkte tala om det i dag.
Om det nu är så, är det då ett brott? Jag erkänner mig besegrad!
Jag är trött på Paula! Jag längtar hem!
Jag vet allt - du behöver inte titta på mig så där.
Jag är misslyckad och i utförsbacken.
Och jag är rädd och hemlös.
Det är inte rätt ögonblick att be dig återuppta vårt äktenskap.
-Om du vädjar till mitt medlidande... -Jag vill bara svara uppriktigt.
Jag var bunden vid dig på ett djupare sätt än jag förstod.
Jag var beroende av hem och familj och ordnat liv och stillsam vardag.
Jag är trött på att vara ensam. Ensamhet med Paula är värre ensamhet.
Jag härdar inte ut med någondera!
Jag kan inte tala om det här. Nu vet du i alla fall alltihopa.
Jag undrar hur det skulle bli.
Jag vet att det skulle bli mycket bättre än det nånsin har varit.
Jag vet att vi skulle bli mer angelägna om varandra. Tror du inte det?
Snart skulle vi falla tillbaka i vårt gamla beteende och tjat-
-och våra gamla aggressioner. Alla våra föresatser skulle vara glömda.
Vi skulle inte ha lärt oss någonting. Allt skulle bli som förr - eller värre.
-Det vore ett rejält misstag. -Hur kan du vara så säker på det?
Hur många gånger måste jag upprepa att jag inte känner nåt annat för dig-
-än ett rudimentärt medlidande.
Jag vill inte att du vädjar till mig!
Jag vet inte om jag klarar det.
-Det vore det värsta som kunde hända. -Vi kan väl i alla fall försöka?
Har du glömt hur jag tiggde och bad om att du skulle komma tillbaka?
Har du glömt hur jag grät och förödmjukade mig och bad?
Jag blev till och med religiös och bad Gud hjälpa dig så du kom tillbaka.
Har du glömt våra möten? Alla dina halvsanningar och undanflykter?
Du var totalt likgiltig för mig.
Jag förstod inte bättre då. Det kan du inte förebrå mig nu.
Förebrå...? Vilket fantastiskt ord, Johan!
Jag tycker att du är svagsint naiv!
Tror du att jag har gått igenom allt och börjat leva ett normalt liv-
-för att jag ska ta hand om dig så att du inte dukar under av självmedlidande?
Vore du inte så bedrövlig, skulle jag skratta ut dig!
När jag tänker på vad du har gjort blir jag nästan sjuk av raseri!
Titta, du! Jag tål den där blicken. Jag är härdad!
Om du visste hur många gånger jag drömt att jag slog ihjäl dig-
-att jag mördade dig, att jag misshandlade dig!
Om du visste hur jävla skönt det är att äntligen få sagt allt det här.
Du...du är faktiskt väldigt vacker när du blir så där arg.
Jaså, det var ju trevligt.
Ja, du ser ju bara komisk ut.
Förresten har du läppstift på kinden också.
Om jag förstått dig rätt, så anser du alltså att skilsmässan ska ha sin gång.
Precis så skulle jag vilja sammanfatta vad jag just har sagt.
-Vill du ha mer konjak? -Vi har nästan druckit upp allt!
Då är det inte konstigt att jag känner mig lite frigjord och märkvärdig.
-Hur mår du själv? -Förkylningen verkar vara borta.
-Jag har inte hostat på länge. -Om vi ska prata lite förnuft.
-Gjorde du inte det tidigare, då? -Nej, men det var klokt.
-Jag sitter här och är så klok. -Nu ska vi tala vettigt.
Du borde vara glad åt att jag har gjort mig fri.
Jag tycker att du ska göra likadant. Gör dig fri från allt som varit.
Sen ska du börja om från början under helt andra villkor.
-Nu har du en fantastisk chans. -Vill du svara mig på en sak?
-Nu låter du hemskt patetisk. -Vad tjänar det till att börja om?
Jag har ingen lust. Jag har försökt säga det tre-fyra gånger.
Jag har ingen lust att börja om. Jag är inte nyfiken på mitt liv.
Det säger du bara för att du är deprimerad. Du vill ha medlidande.
Nu slog du huvudet på spiken.
När jag tänker på hur jag var för ett år sen, så känns det helt främmande.
När jag låg med dig i dag tyckte jag att jag låg med en främmande man.
Det var faktiskt lite upphetsande. Tänk om vi blir goda vänner en dag.
Långsamt lär vi känna varandra som vi är, och inte det där hemska...
-Vad då för hemska? -Ja, det där maskerade.
Tänk om vi kunde lära känna varandra som de vi var ämnade att bli-
-och inte försökte spela roller som olika makter har ålagt oss.
Det är omöjligt. Maskeringen börjar i vaggan och fortsätter hela livet.
-Ingen kan finna sig själv. -Det är inte sant.
Jag lever hederligare nu än vad jag nånsin gjort.
-Och lyckligare? -Äh!
Allt prat om lycka är bara strunt. Lycka för mig...
...är att äta en god middag.
Jag är inte som du.
Förstår du inte att hela den här situationen skrämmer mig?
Jag känner en sån förfärlig frestelse att riva sönder skilsmässoavtalet.
Gång på gång tänker jag: Med vilken rätt hävdar jag ett självständigt liv?
Inbillar jag mig verkligen att jag har en uppgift utanför dig och barnen?
Jag känner en sån frestelse att vi ska börja om tillsammans.
Jag är starkare och självständigare och skulle vara dig till hjälp.
Jag känner en sån ömhet för dig, Johan.
Jag måste vara vrickad!
Jag vet ju att det är nödvändigt och riktigt att vi skiljs.
Det är förfärligt.
Jag förstår...tror jag.
-Nu ska vi inte prata mer om det här. -Nej.
-Ska vi ta den där supén, då? -Jag är nog för berusad för det.
-Kan vi inte sitta här en stund till? -Du får inte göra mig sentimental.
-Vi sätter oss i soffan en liten stund. -Och jag ska inte gråta.
-Prata inte så att jag börjar gråta. -Nej. Sätt dig.
Jag sätter mig.
Ska vi inte åka hem?
-Menar du hem till mig? -Ja, naturligtvis menar jag det.
-Nej, det går inte. -Varför går inte det?
För att jag har en man som sitter hemma och väntar.
Han kommer att bli illa berörd för att jag kommer så sent.
Och för att jag luktar konjak och att papperen inte är påskrivna.
-Är han svartsjuk? -Nej, inte särskilt.
Men han känner till min masochistiska läggning.
Vet du vad han sa när jag gick?
"Nu kommer du att ligga med din man. Sen kommer du hem med dåligt samvete."
"Du har inte skrivit på papperen och vill göra slut med mig."
Tänker du berätta att vi låg med varandra?
Nä! Det tänker jag inte göra.
-Jag är trött. -Det är sent och vi har druckit mycket.
Vi tar en rask promenad och går hem till våra respektive.
-Du är fantastisk. -Nej, men jag gillar det hälsosamma.
-Kom nu, så går vi. -Men papperen.
Papperen...
När jag kom var jag fast besluten att jag ville skiljas.
-Jag är inte så säker längre. -Det var ju generöst.
Jag hade kanske tänk gifta mig. Jag vet inte, men jag tror det.
Han passar mig och flickorna gillar honom.
Vi har det bra tillsammans. Han är frånskild och föreslog giftermål.
Jag kände mig ganska frestad.
Riv sönder papperen, Johan. Gör vad du vill.
De är ju ganska betydelselösa. Det kvittar vilket namn jag bär.
Gud, vilken predikan!
-Ska vi gå nu? -Jag skriver gärna på papperen.
-Gå inte. -Jag ska ringa efter en taxi.
Kan jag få en bil till Malmrosgatan 45? Ja, nu genast, tack.
Åker du med? Du har druckit för mycket.
-Jag sitter kvar en stund. -Nej, sitt inte här ensam.
Det ska väl du skita i? Jag vill att du stannar en stund.
Jag vill inte stanna. Du är trött och har druckit för mycket.
-Gå inte! Jag vill inte att du ska gå! -Gör dig inte löjlig.
-Gör dig inte löjlig själv. -Gör inte så här. Ge mig nyckeln.
Jag ger fan i vad du har att anföra.
Nu surrar det i Mariannes välplanerade skalle. "Vad gör jag nu?"
Har han blivit galen? Tänker han kanske slå mig?
-Jag tycker bara att du är komisk. -Jaså?
Varför skrattar du inte då? Jag tycker att du ser rädd ut.
Låt mig åtminstone få ringa taxi och avbeställa...
Varför det? De väntar bara i tio minuter, sen ger de sig iväg.
Sitt du bara lugnt. Det här kommer att bli långvarigt, det lovar jag.
-För all del. Vad vill du säga, då? -Ingenting.
-Jag vill bara se på dig. -Varsågod.
Jag borde väntat mig det här av en som du.
Jag brukar varna hustrur i skilsmässor att inte bli ensamma med sina män.
-Jag trodde inte det skulle hända mig. -Håll käften.
Jag är inte rädd för dig. Jag är ganska likgiltig för vad du ska ta dig till.
-Håll käften, säger jag! -Du är ju inte riktigt klok!
Får jag låna nyckeln så jag kan torka bort blodet?
-Jag släpper inte ut dig. -Ditt jävla förbannade as!
Det räcker nu, din jävla apa! Ska du hålla på på det där sättet?!
Jag skulle kunna döda dig! Jag skulle kunna döda dig!
Men, Marianne... Du, hur är det? Hur är det med dig?
Jag hade mig själv att skylla.
Kan jag få låna nyckeln nu?
-Ska jag hjälpa dig? -Nej, kom inte hit, är du snäll.
Den här femte delen av Scener ur ett äktenskap heter Analfabeterna.
Ni får se den vackra bilden från Fårö medan jag berättar vem som gjort vad.
Liv Ullmann och Erland Josephson har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat och Lars Karlsson var hans assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Mask: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson och Arne Carlsson var hans assistent.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
L-O Carlberg var produktionsledare och laboratoriet heter Filmteknik.
Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö.
Året är 1973.